tämä avasi silmiä itseeni , tunnistin tästä osittain itseni ja tieto tuskaa vähentää , kiitos , olen ollut se erilainen potilas ja juuri kukaan ei ole kyennyt minua koskaan auttamaan , koska olen niin erilainen , harvinaisen pirstaleinen ja moni haasteinen aivotoiminta syntymästäni asti , todella paljon tehtävä työtä löytääkseen tietoa ihmis mielen tuntemattomasta maailmasta ja koska en voi oppia juurikaan vieraita kieliä , se rajoittaa kun suomeksi tiedon oltava ja suomi on pikkuinen maa , mutta tämä oli todella laadukas video , selkeän kansankielellä ja tiedolla kerrottu asia , kiitos , toivottavasti tulee vastaavia paljon lisää , itse kertoilen vlogeilla omasta aivotoiminnastani ja haasteistani
Kiitos tuhannesti tästä videosta! Kuulin PDA:sta viime keväänä autismikoulutuksessa työni puolesta, ja hämmästyin siitä miten täydellisesti piirteet osuvat omaan poikaani. Kiinnostuin heti, mutta tietoa on ollut saatavilla heikonlaisesti. Vanhempana olen ollut lujilla, kuullut myös noita musertavia fraaseja rajojen puutteesta tai heikosta vanhemmuudesta. Olen löytänyt kuuden vuoden aikana itsevarmuutta toimia lapseni kanssa häntä tukevalla tavalla ja säätelemään kuormitusta, mutta joskus iskee epäuskoisuus itseä ja omaa toimintaa kohtaan. Oli aika mahtavaa huomata että kaikki nämä keinot, joita videolla PDA-lapsen tukemiseen mainitsit, ovat olleet minulla käytössä päivittäin.
Olipa loistava video! Ja niin selkeä, että meikäläisen nepsyaivoillakin ymmärsin kaiken. Meillä 2 kolmesta lapsesta erityispiirteisiä, vanhemmalla diagnoosina add, mutta nuorimmaiselle ei täyttynyt adhd eikä oikein muutkan kriteerit diagnoosiin asti. Siitä huolimatta, että lapsen kanssa on ollut todella haastavaa tasapainoilua 2-vuotiaasta tähän päivään asti. Tuntui, kuin koko tämä video olis kertonut 100 prosenttisesti meidän nuorimmaisesta, harmi, ettei tosiaan ole tätä diagnoosia ainakaan vielä Suomessa. Kiitos tästä videosta, tuntuu hienolta, kun on nyt joku "nimitys" pojan käytökselle ja haasteille.
Kiitos kommentistasi; on aina ilo kuulla, kun ihmiset saavat sanoja asioille! Jos sinulla on Facebook-tili, suosittelen myös vertaisryhmää, joka on linkitetty videon kuvaustekstiin. Sieltä löytyisi varmasti lisää samaistuttavaa! :)
Sain juuri webinaarissa mahtavan kysymyksen, johon en ole videolla vastannut: "Kuinka annat lapsellesi positiivista palautetta, vai eikö lapsi kykene ottamaan sitä ollenkaan vastaan?" Puhuin siis webinaarissa siitä, kuinka esimerkiksi hienosta piirroksesta kehuminen voi saada lapselle olon, että häneltä vaaditaan jatkossakin samankaltaista saavutusta. Toisaalta taas johonkin vaatimukseen vastaamisesta (esim. omien sotkujen siivoamisesta) kehuminen voi korostaa vaatimukseen liittyvää ahdistusta. Lyhyesti voisi tiivistää, että positiivisessa palautteessa olen välttänyt huomion kiinnittämistä lapsen ulkoiseen suoritukseen ja minun omaan kokemukseeni lapsen suorituksesta. Sen sijaan olen siirtänyt huomion lapsen omaan kokemukseen ja hänen teostaan saamaansa hyötyyn. Olen esimerkiksi saattanut kiinnittää huomion siihen, että lapsi näyttää nauttivan siitä mitä tekee. Tai siihen, mitä hyötyä lapselle itselleen on seurannut jonkun asian tekemisestä. Sen sijaan, että arvotan jonkun lapsen teon hyväksi, voin kysyä, mitä lapsi itse pitää siitä.
Positiivista palautetta voi myös antaa epäsuorasti niin ettei huomio kohdistu suoraan lapseen vaan hän "sattumalta" kuulee, kun puhut hänestä positiivisesti jollekin toiselle.
@@humiseva_harju3641 Kyllä, jos lapsi "kestää" tällaista palautetta ja pitää siitä. 🙂 Ja tästä kommentistasi tulikin vielä mieleen uusi idea! Aikuinen voi pitää vaikka kiitollisuuspäiväkirjaa, joka jää lapsen nähtäville / josta keskustelee lapsen kanssa. Ja ihan pelkästään senkin kuuleminen, että vanhempi on onnellinen, että juuri tämä lapsi sattui lapsekseen, on lapselle tärkeää. Ilman konkreettista asiaa, josta antaa palautetta. Itse olen monesti kertonut lapselle myös siitä, miten paljon hän on minulle opettanut elämästä. Karsimaan kaikkea turhaa, tutustumaan itseeni syvemmin, ymmärtämään erilaisuutta. ❤️
@@nepsynikseja5400 Tämä kehujen (ja kritiikin) vastaanottaminen on ihan yleisestikin vaikeaa monelle autistille. Itsekään en oikein osaa ottaa niitä vastaan.
"Ihana nähdä että sinulla sujuu hyvin, että et stressaa tästä asiasta joka aiemmin painoi sinua." "Tosi kiva kuulla miten viihdyt kavereitten kans" "Oli mukavaa viettää tämä päivä yhessä" Vastustusta taas tulee jos sanoo "Olet tosi hyvä tässä asiassa": "Erkki on paljo parempi kun se harrastaa tätä monta kertaa viikossa ja on alottanu jo pienenä. Ei kehuissa ole mitään mieltä jos ei oikeesti ole paras." Järkipuheeseen olen päässyt käsiksi kysymällä "Montako teidän ryhmässä on suunnilleen saman tasoisia kuin sinä tässä lajissa" " No meitä on kolme". Ei mitään hempeilyä - pysyttävä mitattavissa tosiasioissa. Tosin joskus se voi timanttisena hetkenä päästä läpi muurin, sen huomaa pienestä hymyn välähdyksestä jota ei moni pääse näkemään.
Kiitos videosta. Jäin pohtimaan kirjon ja pda:n linkityksen välttämättömyyttä. Kuulemani on kuin omasta elämästämme. Lapsi ei kuitenkaan täytä kirjon diagnostisia kriteereitä, toki yksittäisiä pisteitä tippuu. Siltikin nimenomaan PDA-kuvauksesi sopii lapseen käsittämättömän hyvin. Ja myös toimivaksi koettu, kantapään kautta opeteltu ja osin intuitiivinen, toimintatapa on linjassa esityksen kanssa.
Kiitos kommentistasi! Tätä olen myös itse pohtinut. 🤔 Tämän hetken tiedon/ajattelun mukaan PDA-piirteet linkittyisivät autismikirjoon. Olisin voinut toki alleviivata videolla enemmän, että ainahan tieto voi muuttua, kun tutkimusta tulee lisää! Ymmärsinköhän oikein, autismikirjon diagnoosista puuttuu yksittäisiä pisteitä vai siihen viittaavat vain yksittäiset asiat? 😅 Nämä neurokirjon diagnoosit ovat siitä mutkikkaita, kun kaikilla voi olla jotain piirteitä, ja johonkin on täytynyt se raja laittaa, mikä on "tarpeeksi" piirteitä diagnoosiksi asti. Myös maskaus ja kompensointikeinot voivat vaikeuttaa piirteiden näkymistä. Ja juuri nämä PDA-piirteetkin kun voivat hankaloittaa autismikirjon piirteiden tunnistamista.
Sellaisen vielä sanon, että monet mainitsemani asiat, kuten kuormituksen säätely, aktiivinen kuuntelu, perustelut, win-win-neuvottelu ja KuKiPaSo, auttavat suhteen rakentamisessa myös neurotyypillisen lapsen kanssa. Mutta sitten, jos vaatimukset aiheuttavat tosi suurta ahdistusta, näiden käyttö alkaa olla ihan eri tavalla välttämätöntä. Tärkeintä, että löytyy perheelle sopivia ratkaisuja, oli sitä diagnoosia tai ei. 🙂
Olen tunnistanut kuuluvani PDA-piirteisiin aikuisiin, ja moni videolla esitetty asia oli sellainen, mitä en tunnistanut itsessäni. Se, minkä tunnistan itsessäni, on ahdistustilan ja PDA-oireilun välinen yhteys. Omalla kohdallani tämän voisi tiivistää vanhalla perinteisellä sanonnalla "niin metsä vastaa kuin sinne huutaa". Silloin, kun ahdistustasoni on matala, parhaat puoleni pääsevät esiin. Pohjalta löytyy hyvin inhimillinen ja empaattisuuteen pyrkivä, äärimmäisen hyväntahtoinen, ihminen. Tässä tilassa kykenen muun muassa olemaan joustava ja pyrin oma-aloitteisesti lukemaan sosiaalisia tilanteita ja sopeuttamaan toimintaani niihin, jotta kaikilla olisi hyvä olla. Tässä tilassa myös oikealla asenteella ja asiallisesti esitetyt pyynnöt ja käskyt, kuten "viitsisitkö tuoda sen ja sen tavaran", tai "sammuta lähtiessäsi muut valot, mutta jätä tuo päälle", ja niiden toteuttaminen tuntuvat täysin normaalilta elämältä. Mainittakoon, että tunteidenhallinta- ja sosiaaliset taitoni ovat olleet umpisurkeita, mutta oikeanlaisella tuella olen saanut niitä kuntoon. Niin sanotussa välitilassa ahdistustasoni ei ole matalin mahdollinen, mutta kykenen tulemaan toimeen asian kanssa, ja pyrin kehittelemään, sikäli kuin pystyn, keinoja, joiden avulla saan ahdistustasoani matalammalle tai muuten minimoitua haittoja. Pyrin myös tässä tilassa huomioimaan muita sikäli kun vain pystyn. Omalla kohdallani korkeimman ahdistustason oireilun laukaisevat tilanteet, joissa koen, että joku suhtautuu minuun ylimielisesti ja, pahimmillaan, pyrkii määräilemään minua omista, itsekkäistä, lähtökohdista. Tässä tilassa suojareaktiot laukeavat päälle ja muun muassa joustavuus on käytännössä mahdotonta.
Kiitos kommentistasi! :) Videon esimerkit ovat pienen lapsen elämästä, ajalta jolloin tunne- ja vuorovaikutustaidot eivät ole vielä kovin kehittyneet. Näiden kehittymisen myötä "oireilu" voi muuttaa paljon muotoaan. Nostit esille kolme tärkeää asiaa, joiden koen liittyvän toisiinsa: 1) PDA:n pohjalta löytyy ihminen, joka pyrkii ottamaan toiset huomioon 2) toisten "määräilevä" suhtautuminen nostaa ahdistusta 3) ahdistus aiheuttaa "pda-oireilua" olen laajentanut em. aihepiirejä hieman toisaalla. Valitettavasti nämäkin materiaalit koskevat enemmän lapsia kuin aikuisia: PDA & vireystila: ruclips.net/video/NEu4Nz7Z_o0/видео.html Toisen ihmisen asenteesta lyhyesti: facebook.com/261398252425171/posts/pfbid028ev5gniErvhgs3aEEEChFd2xzv2KboL5WwCAdnLqaqMrVggFEkYKPUvA27xgv5e7l
Persoonallisuushäiriö, johon PDA:n voi sekoittaa: itselleni diagnosoitiin yhden lääkäritapaamisen perustella Vaativa persoonallisuushäiriö. En kuitenkaan tunnista itseäni tämän kuvauksen kaikista osioista vaan nimenomaan autismin piirteitä huomaan, ja ainakin lapsellani on selvästi PDA, autismin kirjon pisteet juuri ylittyivät. Itse selvisin oireettomana pitkän aikaa ehkä siksi, kun vanhempani eivät määräilleet minua ja kykyni ja hyvä tahtoni riitti erinomaiseen suoriutumiseen elämän tavoitteissa. Koulussakaan en juuri tarvinnut huomautteluita. Eli ilman noussutta stressitasoa ja liiallisia paineita elämä voi sujua oikein hyvinkin! Stressin seurauksista olisikin sitten pidempi stoori...
Kiitos kokemuksesi jakamisesta, tärkeä aihe! Käypä hoito -sivustolla mainitaan myös muita persoonallisuushäiriöitä, joihin autismikirjo saatetaan sekoittaa: "Autismikirjon häiriöön ja persoonallisuushäiriöistä etenkin eristäytyvään, psykoosipiirteiseen, epävakaaseen, vaativaan ja estyneeseen persoonallisuushäiriöön liittyy samankaltaisia oireita, minkä vuoksi autismikirjon häiriö voidaan virheellisesti diagnosoida persoonallisuushäiriöksi." www.kaypahoito.fi/nix03158#R3
Käyttäytymisen säätelyyn tarvitaan useita eri aivotaitoja: tunne- ja vireystilan säätelyä, toiminnanohjauksen taitoja, mielipeiliä (mielen teoriaa) ja aistimusten integraatiota. Näillä kaikilla alueilla on suurimmalla osalla as-dg:n saaneilla isoja pulmia. Vireystila ei sinänsä jakaudu "huonoon tai hyvään", vaan se liikkuu välillä korkea - matala ja kaikkea siltä väliltä. Vireystilan vaihtelu kuuluu hyvään elämään jokaisella. Korkeassakin vireystilassa on mahdollista säädellä käyttäytymistä silloin kuin aivojen eri säätelyn tasot toimivat yhteen ja ihmisellä säilyy hallinta.
Kiitos kommentista! Huono/hyvä vireystila on kyllä yksinkertaistetusti sanottu, mutta toivottavasti pointtini oli ymmärrettävä. 🙂 Parempi sana olisi ehkä "optimaalinen vireystila", joka kullakin ihmisellä on vähän eri paikassa - toinen toimii paremmin korkeammalla vireystasolla kuin toinen. Sitten kun tältä optimaaliselta vireystasolla mennään liian kauaksi, voi ihminen menettää sen hallinnan. Toki jos on tunnesäätelyn yms. taitoja, niin näin kauaksi optimaalisesta tasosta ei ajauduta niin helposti. Tällöin myös sopivampaan vireyteen palautuminen on helpompaa.
Kyllä. Tosin esim matala vireystila on nukkumaan mennessä optimaalinen ja korkeampi taas optimaalinen vaikka urheillessa. Senpä takia itse käytän lähinnä eri vireystila-alueita, kuin muita määreitä. Ja se on musta nimenomaan oleellista, kun puhutaan ja opetetaan vireystilasta. Vireystilan luonnollinen vaihtelu on hyvinvoinnin perusta. Säätelyyn puolestaan tarvitaan muutakin kuin tunnesäätelyn taitoja. Se on niin laaja kokonaisuus ja siksi haastava aihe puhua.
@@laurasinivaara9089 Kyllä, näinhän se on! Tässä en kovin laajasti vireystilaa avannut, lähinnä mietin sellaista sopivaa vireystasoa "arjen puuhasteluun". Suunnitteilla on ollut myös video, jossa avaisin enemmän vireystila, stressi ja kuormitus - käsitteitä, mutta se on ollut aika pitkään vasta hautumassa... Juuri koska aihe on niin monimuotoinen, yksilöllinen vaihtelu on suurta ja käsitteitä tulisi käyttää oikein, mutta samalla tarpeeksi yksinkertaistetusti. Kiitos sinulle suuresti tärkeästä kommentoinnista! Se muistutti, että näihin käsitteisiin tulee kiinnittää enemmän huomiota myös videoissa, joissa eivät ole "pääaiheena". ☺️ Sitä helposti sokaistuu omalle tekemiselle ilman kommentteja. 😅
Kiitos viestistäsi! Kyllä, tämän videon vinkit on pienten lasten kanssa toimiville. Kunhan seuraavan kerran olen Autismiliittoon yhteyksissä asian tiimoilta, niin vien sinne viestiä materiaalin tarpeesta myös isompia lapsia koskien. 😊
Meillä kauan ennen tietoa PDAsta suunnan käänsi Tulistuva lapsi-kirjassa esitelty CPS-keskustelumalli. Se vetää yhteen ja syventää PDAn yhteydessä käytetyn PANDA-mallin kolme ensimmäistä osiota ja todella muutti meidän arjen aivan toiseksi. Toivoisin syvästi että tätä mallia saataisiin käyttöön ohjatusti Suomessa, kouluttautuisin itsekin jos olisi mahdollista.
@@oddsocks2765 kyllä, tuota kirjaa suosittelen ehdottomasti. 👍 Vähän eri sanoin melko samaa asiaa on selitettyä myös kirjassa Toimiva perhe - tämä myös heille, joilla se lapsi ei ole välttämättä niin "tulistuva".
Kiitos tosi kiinnostavasta luennosta! Siinä tuli paljon vinkkejä PDA-lapsen kanssa toimimiseen. Mietin, että miten tukea henkilökohtaisen avustajan roolissa yläkouluikäistä PDA-nuorta, jotta koulunkäynti sujuisi?
Moikka Piritta! Videolla puhuin PDA:sta pienten lasten näkökulmasta. Ainakin yksi juttu, joka on sovellettavissa myös nuoriin, on kuormitustason huomiointi: yleisesti kuormittavien tekijöiden (esim. erilaiset aistimukset, sosiaaliset tilanteet jne.) tunnistaminen (esim. Hyvänolon kyselyn avulla), karsiminen ja tilanteissa auttaminen sekä kuormitusta purkavien tekijöiden lisääminen koulupäivään. Aistimuksista hyvää tietoa löytyy esim. kirjasta Apua arkeen ja aistisäätelyn häiriöihin. Aikuisten vuorovaikutus. Opettajien/avustajan pakottamaton vuorovaikutus, nuoren herkkä kuuntelu, kasvattajan omien tunteiden ja ajatusten tiedostaminen ja käsittely sekä rehellisyys niistä nuorelle -> luottamuksen rakentaminen. Toimiva koulu ja Tulistuva lapsi ovat hyviä kirjoja oman vuorovaikutuksen pohtimiseen; näitä suosittelen kaikille. Netistä löytynee myös tietoa hakusanoilla aktiivinen kuuntelu, minäviesti, neuvottelu ja "kenen ongelma". Lisäksi tärkeää voi olla nuoren oman motivaation herättely (itse tykkään käyttää mm. Decin ja Ryanin Itsemääräämisteoriaa motivaatiota pohtiessani). Tässä muutamia mieleen nousseita pohdittavia kysymyksiä: - Onko kiinnostuksen kohteita, joita voisi hyödyntää opiskelussa? -Mitkä ovat tärkeimmät opittavat asiat juuri tämän nuoren kohdalla ja miksi, mistä voi joustaa? - Esimerkiksi, jos tärkein tavoite on nostaa yleensäkin motivaatiota koulua kohtaan, olisiko mahdollista esim. keskittyä (vaikka väliaikaisesti) enemmän asioihin, joissa nuori kokee kyvykkyyttä ja jotka kiinnostavat? Voisiko tällöin joustaa jossain määrin muissa oppiaineissa (vrt. "perinteisempi" lähestymistapa, jossa saatetaan tukea oppilasta erityisesti hankalissa oppiaineissa)? -Voisiko nuori saada valita omaehtoisemmin (avustajan tukemana) opiskeluympäristöjä, opiskelumenetelmiä, tehtävien suoritustapoja, jopa opiskeltavia aiheita (toki opetus-/oppimissuunnitelman rajoissa)? - Minkä merkityksen nuori itse ja ympäristö (vanhemmat, opettajat, ikätoverit) antavat oppimiselle? Tavoitellaanko oppimista, välttämistä vai suoriutumista? Esim. Aiheuttaako perfektionismi suorituspaineita, vetävätkö ikätoverit toiseen suuntaan? Opiskellaanko kokeisiin vai elämää varten? Ymmärrän, että tuen toteuttaminen yläkoulussa voi olla haastavaa, varsinkin jos opettajat vaihtuvat tunnilta toiseen ja kaikilla on vähän oma tyylinsä opettaa. Avustaja ei välttämättä voi yksin alkaa soveltaa hirveän paljon. Yhteistyö opettajien kanssa onkin tärkeää. Tässä muutamia ajatuksia, toivottavasti edes joku oli hyödyllinen. 😊 Kirjoitin tämän nyt ennakko-oletusteni pohjalta (yleisopetus, miten tukea koulussa jaksamista ja oppisisältöjen oppimista), kun en tapausta tarkemmin tiedä/eikä sitä tässä julkisesti voikaan enempää avata. Viisaammat voi antaa lisävinkkejä tähän alle!😉⬇️
Mikäli löytyy kielitaitoa niin suosittelen Clare Trumanin The teacher's introduction to pathological demand avoidance - essential strategies for the classroom -kirjaa. PDA Societyn sivuilta löytyy myös paljon vinkkejä kouluympäristöön.
Voi tätä itkun määrää 😭 Yli kymmenen vuotta taistellut lapsen asioista, ja ensimmäistä kertaa tuli olo, etten ole yksin, eikä asia olekaan mun korvien välissä ❤️ Mistä saisin asiantuntija-apua PDA:han Etelä-Pohjanmaalla?
Ihanaa, kun löysit tänne! ❤️ Huomasitko videon kuvauksessa olevan linkin Facebookin keskusteluryhmään? Sieltä voisi kysyä, onko kellään tietoa alueesi asiantuntijasta, joka ymmärtäisi PDA:ta. Ja vaikka asiantuntijahaku ei tuottaisikaan tulosta, liittymällä keskusteluryhmään voisit saada lisää kokemusta siitä, että et todellakaan ole yksin. 🙂❤️
Kiitos vinkistä, taas opin uutta! En ollut tuohon edes tutustunut, vaikka löytyy Autismiliiton sivuilta: www.autismiliitto.fi/materiaalia/hyva_olo_-kysely Tuli mieleen, että tuota kyselyähän voi käyttää myös stressiprofiilin tekemisen apuna. Se helpottaa stressitekijöiden löytämistä myös silloin, kun kartoittajalla ei itsellään ole paljoa tietämystä autismikirjosta ja aistisäätelystä. Stressiprofiilia suosittelin, koska sitä on niin helppo vilkaista tarvittaessa pitkin päivää. 🙂
@@humiseva_harju3641 Kyllä! Siinä missä stressiprofiiliin kirjataan, miltä ulkoinen käytös näyttää ja mikä auttaa, kysely auttaa löytämään ne syyt siellä taustalla! Mietin myös sitä, että vaikka autismikirjolainenkin itse tuntisi kehossaan, että jotkut tekijät kuormittavat, ei niitä välttämättä osaa/muista toiselle sanoittaa, kun ne on itselle niin "itsestäänselvyyksiä". Itselläni ei ole autismia, mutta aistisäätelyn häiriö kylläkin, niin muistan miten vaikka koulussa luokan valaistus häiritsi, mutta ei siitä tullut mieleenkään kenellekään mainita. Vaatelappujen häiritsevyydenkin ymmärsin tietoisesti vasta, kun huomasin saman omilla lapsillani. Tosi hienoa, että tällainen kysely on olemassa, ja kiitos vielä kun toit sitä muidenkin tietoon! 🙂
Voiko ilmetä lähes pelkästään välttelynä ilman että tulee näkyviä reaktiota? Kyseessä asperger+add+masennus tyttö, joka vältellyt mm. koulua ja sukujuhlia (+päivittäisiä toimia kuten pesuja) viime vuodet. Perheen toinen as on voimakkaasti reagoiva ja ilmiselvä pda-tyyppi.
PDA:ssa välttely liittyy erityisesti vaatimuksiin. Nuo antamasi esimerkit saivat pohtimaan, että voisiko tyttösi välttelykäyttäytymiseen olla syynä jokin muu kuin suoranaisesti vaatimukset? Esimerkiksi koulu ja sukujuhlat voivat olla hankalia, jos sosiaaliset tilanteet ahdistavat. Päivittäiset toimet vaativat toiminnanohjauskykyä, ja masennus voi viedä motivaatiota itsestään huolehtimiselta. Sanoit myös, että välttelykäyttäytymistä on ollut viime vuodet. Onko esimerkiksi masennus puhjennut samoihin aikoihin?
Hei! Kiitos videosta! Se on erinomainen. Osaisitko vinkata vertaistukiryhmää Päijät-Hämeestä? Tai koulua/opettajaa, jolla on kokemusta PDA:sta ja hyvistä vinkeistä opetuksessa alakoulun puolella?
Hei, Sirpa! Valitettavasti minulla ei ole tietoa live-vertaistukiryhmistä, enkä usko näitä vielä Suomessa olevankaan? 🤔 Facebookista sen sijaan löytyy vertaistuellisia ryhmiä, joissa ihmisillä on kokemusta PDA:sta. Myöskään opettajista tai kouluista en osaa sanoa. Tämän videon kommenttikentässä olen Pirittalle vastatessani tuonut esiin muutamia ajatuksia opetukseen liittyen. Vaikka se kysymys koski yläkoululaisia, niin samoja asioita alakoululaistenkin kanssa voi miettiä. 😊 Etenkin tuo Toimiva koulu -kirja saattaa olla opettajille "helpoin" juttu, josta aloittaa. Se auttaa pohtimaan omaa vuorovaikutustaan ja sitä, kenen ongelmasta eri tilanteissa oikeastaan on kyse ja mistä voisi mahdollisesti joustaa. Tuo kirja on suunnattu kaikkien, myös neurotyypillisten, lasten kanssa toimiville. Koen, että PDA-lapsen ymmärtäminenkin lähtee siitä, että opettaja ymmärtää ensin omia reaktioitaan ja vuorovaikutustaan. Tämän jälkeen on helpompi lähteä tutustumaan sellaiseen spesifimpään tietoon. PDA itsessään voi olla aika hankala asia monelle käsittää. 🙂
Hyvä video. Mutta kuka sinä olet, mikä on nimesi? Haluan jakaa tämän videon poikani lääkärin kanssa, ja tuntuu luotettavammalta jos tietäisin edes nimesi.
Sonja Häkkinen on nimeni, mutta tämä ei hirveästi varmaan luotettavuutta lisää. 😅 En ole lääkäri, psykologi tms., vaan "pelkkä" kasvatusalan ihminen, jolla nyt sattuu olemaan nepsyjuttuja paljon perheessä, ja halu jakaa kokemuksia /tietoa aiheesta. Toimin Autismiliiton kokemusasiantuntijana, ja tästä PDA:sta etenkin olen keikoilla puhunut. Halusin jakaa tämän myös niiden näkyville, jotka eivät webinaareihin ehdi/ jotka haluaisivat jakaa webinaarin sisältöjä myös muille, kun ilmeisesti tarvetta tällaiselle nyt olisi. 🙂
Kiitos tästä videosta. Mielestäni joka ikisen erityislasten kanssa työskentelevän pitäisi nähdä tämä.
tämä avasi silmiä itseeni , tunnistin tästä osittain itseni ja tieto tuskaa vähentää , kiitos , olen ollut se erilainen potilas ja juuri kukaan ei ole kyennyt minua koskaan auttamaan , koska olen niin erilainen , harvinaisen pirstaleinen ja moni haasteinen aivotoiminta syntymästäni asti , todella paljon tehtävä työtä löytääkseen tietoa ihmis mielen tuntemattomasta maailmasta ja koska en voi oppia juurikaan vieraita kieliä , se rajoittaa kun suomeksi tiedon oltava ja suomi on pikkuinen maa , mutta tämä oli todella laadukas video , selkeän kansankielellä ja tiedolla kerrottu asia , kiitos , toivottavasti tulee vastaavia paljon lisää , itse kertoilen vlogeilla omasta aivotoiminnastani ja haasteistani
Kiitos kommentistasi!
Näissä asioissa tieto todellakin vähentää tuskaa. Mahtavaa, kun jaksat etsiä tietoa, ja vielä jakaa omaa tietouttasi!:)
Kiitos tuhannesti tästä videosta! Kuulin PDA:sta viime keväänä autismikoulutuksessa työni puolesta, ja hämmästyin siitä miten täydellisesti piirteet osuvat omaan poikaani. Kiinnostuin heti, mutta tietoa on ollut saatavilla heikonlaisesti. Vanhempana olen ollut lujilla, kuullut myös noita musertavia fraaseja rajojen puutteesta tai heikosta vanhemmuudesta. Olen löytänyt kuuden vuoden aikana itsevarmuutta toimia lapseni kanssa häntä tukevalla tavalla ja säätelemään kuormitusta, mutta joskus iskee epäuskoisuus itseä ja omaa toimintaa kohtaan. Oli aika mahtavaa huomata että kaikki nämä keinot, joita videolla PDA-lapsen tukemiseen mainitsit, ovat olleet minulla käytössä päivittäin.
Olipa loistava video! Ja niin selkeä, että meikäläisen nepsyaivoillakin ymmärsin kaiken. Meillä 2 kolmesta lapsesta erityispiirteisiä, vanhemmalla diagnoosina add, mutta nuorimmaiselle ei täyttynyt adhd eikä oikein muutkan kriteerit diagnoosiin asti. Siitä huolimatta, että lapsen kanssa on ollut todella haastavaa tasapainoilua 2-vuotiaasta tähän päivään asti. Tuntui, kuin koko tämä video olis kertonut 100 prosenttisesti meidän nuorimmaisesta, harmi, ettei tosiaan ole tätä diagnoosia ainakaan vielä Suomessa. Kiitos tästä videosta, tuntuu hienolta, kun on nyt joku "nimitys" pojan käytökselle ja haasteille.
Kiitos kommentistasi; on aina ilo kuulla, kun ihmiset saavat sanoja asioille!
Jos sinulla on Facebook-tili, suosittelen myös vertaisryhmää, joka on linkitetty videon kuvaustekstiin. Sieltä löytyisi varmasti lisää samaistuttavaa! :)
Kiitos. Tuli taas uutta hyvää tietoa ja vahvistusta omille kokemuksille! Tästä on paljon hyötyä erityisesti työssä.
Sain juuri webinaarissa mahtavan kysymyksen, johon en ole videolla vastannut: "Kuinka annat lapsellesi positiivista palautetta, vai eikö lapsi kykene ottamaan sitä ollenkaan vastaan?"
Puhuin siis webinaarissa siitä, kuinka esimerkiksi hienosta piirroksesta kehuminen voi saada lapselle olon, että häneltä vaaditaan jatkossakin samankaltaista saavutusta. Toisaalta taas johonkin vaatimukseen vastaamisesta (esim. omien sotkujen siivoamisesta) kehuminen voi korostaa vaatimukseen liittyvää ahdistusta.
Lyhyesti voisi tiivistää, että positiivisessa palautteessa olen välttänyt huomion kiinnittämistä lapsen ulkoiseen suoritukseen ja minun omaan kokemukseeni lapsen suorituksesta. Sen sijaan olen siirtänyt huomion lapsen omaan kokemukseen ja hänen teostaan saamaansa hyötyyn.
Olen esimerkiksi saattanut kiinnittää huomion siihen, että lapsi näyttää nauttivan siitä mitä tekee. Tai siihen, mitä hyötyä lapselle itselleen on seurannut jonkun asian tekemisestä. Sen sijaan, että arvotan jonkun lapsen teon hyväksi, voin kysyä, mitä lapsi itse pitää siitä.
Positiivista palautetta voi myös antaa epäsuorasti niin ettei huomio kohdistu suoraan lapseen vaan hän "sattumalta" kuulee, kun puhut hänestä positiivisesti jollekin toiselle.
@@humiseva_harju3641
Kyllä, jos lapsi "kestää" tällaista palautetta ja pitää siitä. 🙂
Ja tästä kommentistasi tulikin vielä mieleen uusi idea! Aikuinen voi pitää vaikka kiitollisuuspäiväkirjaa, joka jää lapsen nähtäville / josta keskustelee lapsen kanssa.
Ja ihan pelkästään senkin kuuleminen, että vanhempi on onnellinen, että juuri tämä lapsi sattui lapsekseen, on lapselle tärkeää. Ilman konkreettista asiaa, josta antaa palautetta.
Itse olen monesti kertonut lapselle myös siitä, miten paljon hän on minulle opettanut elämästä. Karsimaan kaikkea turhaa, tutustumaan itseeni syvemmin, ymmärtämään erilaisuutta. ❤️
@@nepsynikseja5400 Tämä kehujen (ja kritiikin) vastaanottaminen on ihan yleisestikin vaikeaa monelle autistille. Itsekään en oikein osaa ottaa niitä vastaan.
"Ihana nähdä että sinulla sujuu hyvin, että et stressaa tästä asiasta joka aiemmin painoi sinua." "Tosi kiva kuulla miten viihdyt kavereitten kans" "Oli mukavaa viettää tämä päivä yhessä"
Vastustusta taas tulee jos sanoo "Olet tosi hyvä tässä asiassa": "Erkki on paljo parempi kun se harrastaa tätä monta kertaa viikossa ja on alottanu jo pienenä. Ei kehuissa ole mitään mieltä jos ei oikeesti ole paras." Järkipuheeseen olen päässyt käsiksi kysymällä "Montako teidän ryhmässä on suunnilleen saman tasoisia kuin sinä tässä lajissa" " No meitä on kolme". Ei mitään hempeilyä - pysyttävä mitattavissa tosiasioissa. Tosin joskus se voi timanttisena hetkenä päästä läpi muurin, sen huomaa pienestä hymyn välähdyksestä jota ei moni pääse näkemään.
Kiitos videosta. Jäin pohtimaan kirjon ja pda:n linkityksen välttämättömyyttä. Kuulemani on kuin omasta elämästämme. Lapsi ei kuitenkaan täytä kirjon diagnostisia kriteereitä, toki yksittäisiä pisteitä tippuu. Siltikin nimenomaan PDA-kuvauksesi sopii lapseen käsittämättömän hyvin. Ja myös toimivaksi koettu, kantapään kautta opeteltu ja osin intuitiivinen, toimintatapa on linjassa esityksen kanssa.
Kiitos kommentistasi!
Tätä olen myös itse pohtinut. 🤔 Tämän hetken tiedon/ajattelun mukaan PDA-piirteet linkittyisivät autismikirjoon. Olisin voinut toki alleviivata videolla enemmän, että ainahan tieto voi muuttua, kun tutkimusta tulee lisää!
Ymmärsinköhän oikein, autismikirjon diagnoosista puuttuu yksittäisiä pisteitä vai siihen viittaavat vain yksittäiset asiat? 😅
Nämä neurokirjon diagnoosit ovat siitä mutkikkaita, kun kaikilla voi olla jotain piirteitä, ja johonkin on täytynyt se raja laittaa, mikä on "tarpeeksi" piirteitä diagnoosiksi asti. Myös maskaus ja kompensointikeinot voivat vaikeuttaa piirteiden näkymistä. Ja juuri nämä PDA-piirteetkin kun voivat hankaloittaa autismikirjon piirteiden tunnistamista.
Sellaisen vielä sanon, että monet mainitsemani asiat, kuten kuormituksen säätely, aktiivinen kuuntelu, perustelut, win-win-neuvottelu ja KuKiPaSo, auttavat suhteen rakentamisessa myös neurotyypillisen lapsen kanssa. Mutta sitten, jos vaatimukset aiheuttavat tosi suurta ahdistusta, näiden käyttö alkaa olla ihan eri tavalla välttämätöntä. Tärkeintä, että löytyy perheelle sopivia ratkaisuja, oli sitä diagnoosia tai ei. 🙂
Olen tunnistanut kuuluvani PDA-piirteisiin aikuisiin, ja moni videolla esitetty asia oli sellainen, mitä en tunnistanut itsessäni.
Se, minkä tunnistan itsessäni, on ahdistustilan ja PDA-oireilun välinen yhteys. Omalla kohdallani tämän voisi tiivistää vanhalla perinteisellä sanonnalla "niin metsä vastaa kuin sinne huutaa".
Silloin, kun ahdistustasoni on matala, parhaat puoleni pääsevät esiin. Pohjalta löytyy hyvin inhimillinen ja empaattisuuteen pyrkivä, äärimmäisen hyväntahtoinen, ihminen. Tässä tilassa kykenen muun muassa olemaan joustava ja pyrin oma-aloitteisesti lukemaan sosiaalisia tilanteita ja sopeuttamaan toimintaani niihin, jotta kaikilla olisi hyvä olla. Tässä tilassa myös oikealla asenteella ja asiallisesti esitetyt pyynnöt ja käskyt, kuten "viitsisitkö tuoda sen ja sen tavaran", tai "sammuta lähtiessäsi muut valot, mutta jätä tuo päälle", ja niiden toteuttaminen tuntuvat täysin normaalilta elämältä.
Mainittakoon, että tunteidenhallinta- ja sosiaaliset taitoni ovat olleet umpisurkeita, mutta oikeanlaisella tuella olen saanut niitä kuntoon.
Niin sanotussa välitilassa ahdistustasoni ei ole matalin mahdollinen, mutta kykenen tulemaan toimeen asian kanssa, ja pyrin kehittelemään, sikäli kuin pystyn, keinoja, joiden avulla saan ahdistustasoani matalammalle tai muuten minimoitua haittoja. Pyrin myös tässä tilassa huomioimaan muita sikäli kun vain pystyn.
Omalla kohdallani korkeimman ahdistustason oireilun laukaisevat tilanteet, joissa koen, että joku suhtautuu minuun ylimielisesti ja, pahimmillaan, pyrkii määräilemään minua omista, itsekkäistä, lähtökohdista. Tässä tilassa suojareaktiot laukeavat päälle ja muun muassa joustavuus on käytännössä mahdotonta.
Kiitos kommentistasi! :)
Videon esimerkit ovat pienen lapsen elämästä, ajalta jolloin tunne- ja vuorovaikutustaidot eivät ole vielä kovin kehittyneet. Näiden kehittymisen myötä "oireilu" voi muuttaa paljon muotoaan.
Nostit esille kolme tärkeää asiaa, joiden koen liittyvän toisiinsa:
1) PDA:n pohjalta löytyy ihminen, joka pyrkii ottamaan toiset huomioon
2) toisten "määräilevä" suhtautuminen nostaa ahdistusta
3) ahdistus aiheuttaa "pda-oireilua"
olen laajentanut em. aihepiirejä hieman toisaalla. Valitettavasti nämäkin materiaalit koskevat enemmän lapsia kuin aikuisia:
PDA & vireystila: ruclips.net/video/NEu4Nz7Z_o0/видео.html
Toisen ihmisen asenteesta lyhyesti: facebook.com/261398252425171/posts/pfbid028ev5gniErvhgs3aEEEChFd2xzv2KboL5WwCAdnLqaqMrVggFEkYKPUvA27xgv5e7l
Persoonallisuushäiriö, johon PDA:n voi sekoittaa: itselleni diagnosoitiin yhden lääkäritapaamisen perustella Vaativa persoonallisuushäiriö. En kuitenkaan tunnista itseäni tämän kuvauksen kaikista osioista vaan nimenomaan autismin piirteitä huomaan, ja ainakin lapsellani on selvästi PDA, autismin kirjon pisteet juuri ylittyivät. Itse selvisin oireettomana pitkän aikaa ehkä siksi, kun vanhempani eivät määräilleet minua ja kykyni ja hyvä tahtoni riitti erinomaiseen suoriutumiseen elämän tavoitteissa. Koulussakaan en juuri tarvinnut huomautteluita. Eli ilman noussutta stressitasoa ja liiallisia paineita elämä voi sujua oikein hyvinkin! Stressin seurauksista olisikin sitten pidempi stoori...
Kiitos kokemuksesi jakamisesta, tärkeä aihe!
Käypä hoito -sivustolla mainitaan myös muita persoonallisuushäiriöitä, joihin autismikirjo saatetaan sekoittaa:
"Autismikirjon häiriöön ja persoonallisuushäiriöistä etenkin eristäytyvään, psykoosipiirteiseen, epävakaaseen, vaativaan ja estyneeseen persoonallisuushäiriöön liittyy samankaltaisia oireita, minkä vuoksi autismikirjon häiriö voidaan virheellisesti diagnosoida persoonallisuushäiriöksi."
www.kaypahoito.fi/nix03158#R3
Käyttäytymisen säätelyyn tarvitaan useita eri aivotaitoja: tunne- ja vireystilan säätelyä, toiminnanohjauksen taitoja, mielipeiliä (mielen teoriaa) ja aistimusten integraatiota. Näillä kaikilla alueilla on suurimmalla osalla as-dg:n saaneilla isoja pulmia. Vireystila ei sinänsä jakaudu "huonoon tai hyvään", vaan se liikkuu välillä korkea - matala ja kaikkea siltä väliltä. Vireystilan vaihtelu kuuluu hyvään elämään jokaisella. Korkeassakin vireystilassa on mahdollista säädellä käyttäytymistä silloin kuin aivojen eri säätelyn tasot toimivat yhteen ja ihmisellä säilyy hallinta.
Kiitos kommentista!
Huono/hyvä vireystila on kyllä yksinkertaistetusti sanottu, mutta toivottavasti pointtini oli ymmärrettävä. 🙂
Parempi sana olisi ehkä "optimaalinen vireystila", joka kullakin ihmisellä on vähän eri paikassa - toinen toimii paremmin korkeammalla vireystasolla kuin toinen. Sitten kun tältä optimaaliselta vireystasolla mennään liian kauaksi, voi ihminen menettää sen hallinnan.
Toki jos on tunnesäätelyn yms. taitoja, niin näin kauaksi optimaalisesta tasosta ei ajauduta niin helposti. Tällöin myös sopivampaan vireyteen palautuminen on helpompaa.
Kyllä. Tosin esim matala vireystila on nukkumaan mennessä optimaalinen ja korkeampi taas optimaalinen vaikka urheillessa. Senpä takia itse käytän lähinnä eri vireystila-alueita, kuin muita määreitä. Ja se on musta nimenomaan oleellista, kun puhutaan ja opetetaan vireystilasta. Vireystilan luonnollinen vaihtelu on hyvinvoinnin perusta.
Säätelyyn puolestaan tarvitaan muutakin kuin tunnesäätelyn taitoja. Se on niin laaja kokonaisuus ja siksi haastava aihe puhua.
@@laurasinivaara9089
Kyllä, näinhän se on! Tässä en kovin laajasti vireystilaa avannut, lähinnä mietin sellaista sopivaa vireystasoa "arjen puuhasteluun".
Suunnitteilla on ollut myös video, jossa avaisin enemmän vireystila, stressi ja kuormitus - käsitteitä, mutta se on ollut aika pitkään vasta hautumassa... Juuri koska aihe on niin monimuotoinen, yksilöllinen vaihtelu on suurta ja käsitteitä tulisi käyttää oikein, mutta samalla tarpeeksi yksinkertaistetusti.
Kiitos sinulle suuresti tärkeästä kommentoinnista! Se muistutti, että näihin käsitteisiin tulee kiinnittää enemmän huomiota myös videoissa, joissa eivät ole "pääaiheena". ☺️ Sitä helposti sokaistuu omalle tekemiselle ilman kommentteja. 😅
Tosi kattava ja hyvin tehty video. Täyttä asiaa joka sana.
Hyvää tietoa! Vielä kun saisi 10v-15vuotiaille suunnattua tai malleja tuossa pienempien kanssa toimimisen vinkkejä.
Kiitos viestistäsi! Kyllä, tämän videon vinkit on pienten lasten kanssa toimiville. Kunhan seuraavan kerran olen Autismiliittoon yhteyksissä asian tiimoilta, niin vien sinne viestiä materiaalin tarpeesta myös isompia lapsia koskien. 😊
Meillä kauan ennen tietoa PDAsta suunnan käänsi Tulistuva lapsi-kirjassa esitelty CPS-keskustelumalli. Se vetää yhteen ja syventää PDAn yhteydessä käytetyn PANDA-mallin kolme ensimmäistä osiota ja todella muutti meidän arjen aivan toiseksi. Toivoisin syvästi että tätä mallia saataisiin käyttöön ohjatusti Suomessa, kouluttautuisin itsekin jos olisi mahdollista.
@@oddsocks2765 kyllä, tuota kirjaa suosittelen ehdottomasti. 👍 Vähän eri sanoin melko samaa asiaa on selitettyä myös kirjassa Toimiva perhe - tämä myös heille, joilla se lapsi ei ole välttämättä niin "tulistuva".
Kiitos tosi kiinnostavasta luennosta! Siinä tuli paljon vinkkejä PDA-lapsen kanssa toimimiseen. Mietin, että miten tukea henkilökohtaisen avustajan roolissa yläkouluikäistä PDA-nuorta, jotta koulunkäynti sujuisi?
Moikka Piritta!
Videolla puhuin PDA:sta pienten lasten näkökulmasta. Ainakin yksi juttu, joka on sovellettavissa myös nuoriin, on kuormitustason huomiointi: yleisesti kuormittavien tekijöiden (esim. erilaiset aistimukset, sosiaaliset tilanteet jne.) tunnistaminen (esim. Hyvänolon kyselyn avulla), karsiminen ja tilanteissa auttaminen sekä kuormitusta purkavien tekijöiden lisääminen koulupäivään. Aistimuksista hyvää tietoa löytyy esim. kirjasta Apua arkeen ja aistisäätelyn häiriöihin.
Aikuisten vuorovaikutus. Opettajien/avustajan pakottamaton vuorovaikutus, nuoren herkkä kuuntelu, kasvattajan omien tunteiden ja ajatusten tiedostaminen ja käsittely sekä rehellisyys niistä nuorelle -> luottamuksen rakentaminen. Toimiva koulu ja Tulistuva lapsi ovat hyviä kirjoja oman vuorovaikutuksen pohtimiseen; näitä suosittelen kaikille. Netistä löytynee myös tietoa hakusanoilla aktiivinen kuuntelu, minäviesti, neuvottelu ja "kenen ongelma".
Lisäksi tärkeää voi olla nuoren oman motivaation herättely (itse tykkään käyttää mm. Decin ja Ryanin Itsemääräämisteoriaa motivaatiota pohtiessani). Tässä muutamia mieleen nousseita pohdittavia kysymyksiä:
- Onko kiinnostuksen kohteita, joita voisi hyödyntää opiskelussa?
-Mitkä ovat tärkeimmät opittavat asiat juuri tämän nuoren kohdalla ja miksi, mistä voi joustaa?
- Esimerkiksi, jos tärkein tavoite on nostaa yleensäkin motivaatiota koulua kohtaan, olisiko mahdollista esim. keskittyä (vaikka väliaikaisesti) enemmän asioihin, joissa nuori kokee kyvykkyyttä ja jotka kiinnostavat? Voisiko tällöin joustaa jossain määrin muissa oppiaineissa (vrt. "perinteisempi" lähestymistapa, jossa saatetaan tukea oppilasta erityisesti hankalissa oppiaineissa)?
-Voisiko nuori saada valita omaehtoisemmin (avustajan tukemana) opiskeluympäristöjä, opiskelumenetelmiä, tehtävien suoritustapoja, jopa opiskeltavia aiheita (toki opetus-/oppimissuunnitelman rajoissa)?
- Minkä merkityksen nuori itse ja ympäristö (vanhemmat, opettajat, ikätoverit) antavat oppimiselle? Tavoitellaanko oppimista, välttämistä vai suoriutumista? Esim. Aiheuttaako perfektionismi suorituspaineita, vetävätkö ikätoverit toiseen suuntaan? Opiskellaanko kokeisiin vai elämää varten?
Ymmärrän, että tuen toteuttaminen yläkoulussa voi olla haastavaa, varsinkin jos opettajat vaihtuvat tunnilta toiseen ja kaikilla on vähän oma tyylinsä opettaa. Avustaja ei välttämättä voi yksin alkaa soveltaa hirveän paljon. Yhteistyö opettajien kanssa onkin tärkeää.
Tässä muutamia ajatuksia, toivottavasti edes joku oli hyödyllinen. 😊 Kirjoitin tämän nyt ennakko-oletusteni pohjalta (yleisopetus, miten tukea koulussa jaksamista ja oppisisältöjen oppimista), kun en tapausta tarkemmin tiedä/eikä sitä tässä julkisesti voikaan enempää avata.
Viisaammat voi antaa lisävinkkejä tähän alle!😉⬇️
Mikäli löytyy kielitaitoa niin suosittelen Clare Trumanin The teacher's introduction to pathological demand avoidance - essential strategies for the classroom -kirjaa. PDA Societyn sivuilta löytyy myös paljon vinkkejä kouluympäristöön.
Voi tätä itkun määrää 😭 Yli kymmenen vuotta taistellut lapsen asioista, ja ensimmäistä kertaa tuli olo, etten ole yksin, eikä asia olekaan mun korvien välissä ❤️ Mistä saisin asiantuntija-apua PDA:han Etelä-Pohjanmaalla?
Ihanaa, kun löysit tänne! ❤️
Huomasitko videon kuvauksessa olevan linkin Facebookin keskusteluryhmään? Sieltä voisi kysyä, onko kellään tietoa alueesi asiantuntijasta, joka ymmärtäisi PDA:ta. Ja vaikka asiantuntijahaku ei tuottaisikaan tulosta, liittymällä keskusteluryhmään voisit saada lisää kokemusta siitä, että et todellakaan ole yksin. 🙂❤️
Peter Vermeulenin Autismi ja hyvänolo -kysely on minusta parempi kuin Erityisvoimia -sivustolta löytyvä stressiprofiili.
Kiitos vinkistä, taas opin uutta! En ollut tuohon edes tutustunut, vaikka löytyy Autismiliiton sivuilta: www.autismiliitto.fi/materiaalia/hyva_olo_-kysely
Tuli mieleen, että tuota kyselyähän voi käyttää myös stressiprofiilin tekemisen apuna. Se helpottaa stressitekijöiden löytämistä myös silloin, kun kartoittajalla ei itsellään ole paljoa tietämystä autismikirjosta ja aistisäätelystä. Stressiprofiilia suosittelin, koska sitä on niin helppo vilkaista tarvittaessa pitkin päivää. 🙂
@@nepsynikseja5400 Olen itse autismikirjolla ja koen tosiaan, että tuo Vermeulenin kysely avaa asioita paremmin muille.
@@humiseva_harju3641
Kyllä! Siinä missä stressiprofiiliin kirjataan, miltä ulkoinen käytös näyttää ja mikä auttaa, kysely auttaa löytämään ne syyt siellä taustalla!
Mietin myös sitä, että vaikka autismikirjolainenkin itse tuntisi kehossaan, että jotkut tekijät kuormittavat, ei niitä välttämättä osaa/muista toiselle sanoittaa, kun ne on itselle niin "itsestäänselvyyksiä".
Itselläni ei ole autismia, mutta aistisäätelyn häiriö kylläkin, niin muistan miten vaikka koulussa luokan valaistus häiritsi, mutta ei siitä tullut mieleenkään kenellekään mainita. Vaatelappujen häiritsevyydenkin ymmärsin tietoisesti vasta, kun huomasin saman omilla lapsillani.
Tosi hienoa, että tällainen kysely on olemassa, ja kiitos vielä kun toit sitä muidenkin tietoon! 🙂
@@nepsynikseja5400 Juurikin näin. Ja nimenomaan ne syyt siellä käytöksen taustalla tulee ymmärtää, jotta voi tukea autismikirjon henkilöä.
Voiko ilmetä lähes pelkästään välttelynä ilman että tulee näkyviä reaktiota? Kyseessä asperger+add+masennus tyttö, joka vältellyt mm. koulua ja sukujuhlia (+päivittäisiä toimia kuten pesuja) viime vuodet.
Perheen toinen as on voimakkaasti reagoiva ja ilmiselvä pda-tyyppi.
PDA:ssa välttely liittyy erityisesti vaatimuksiin. Nuo antamasi esimerkit saivat pohtimaan, että voisiko tyttösi välttelykäyttäytymiseen olla syynä jokin muu kuin suoranaisesti vaatimukset? Esimerkiksi koulu ja sukujuhlat voivat olla hankalia, jos sosiaaliset tilanteet ahdistavat. Päivittäiset toimet vaativat toiminnanohjauskykyä, ja masennus voi viedä motivaatiota itsestään huolehtimiselta. Sanoit myös, että välttelykäyttäytymistä on ollut viime vuodet. Onko esimerkiksi masennus puhjennut samoihin aikoihin?
Hei!
Kiitos videosta! Se on erinomainen.
Osaisitko vinkata vertaistukiryhmää Päijät-Hämeestä? Tai koulua/opettajaa, jolla on kokemusta PDA:sta ja hyvistä vinkeistä opetuksessa alakoulun puolella?
Hei, Sirpa!
Valitettavasti minulla ei ole tietoa live-vertaistukiryhmistä, enkä usko näitä vielä Suomessa olevankaan? 🤔 Facebookista sen sijaan löytyy vertaistuellisia ryhmiä, joissa ihmisillä on kokemusta PDA:sta.
Myöskään opettajista tai kouluista en osaa sanoa.
Tämän videon kommenttikentässä olen Pirittalle vastatessani tuonut esiin muutamia ajatuksia opetukseen liittyen. Vaikka se kysymys koski yläkoululaisia, niin samoja asioita alakoululaistenkin kanssa voi miettiä. 😊
Etenkin tuo Toimiva koulu -kirja saattaa olla opettajille "helpoin" juttu, josta aloittaa. Se auttaa pohtimaan omaa vuorovaikutustaan ja sitä, kenen ongelmasta eri tilanteissa oikeastaan on kyse ja mistä voisi mahdollisesti joustaa. Tuo kirja on suunnattu kaikkien, myös neurotyypillisten, lasten kanssa toimiville.
Koen, että PDA-lapsen ymmärtäminenkin lähtee siitä, että opettaja ymmärtää ensin omia reaktioitaan ja vuorovaikutustaan. Tämän jälkeen on helpompi lähteä tutustumaan sellaiseen spesifimpään tietoon. PDA itsessään voi olla aika hankala asia monelle käsittää. 🙂
Minä :)
Hyvä video. Mutta kuka sinä olet, mikä on nimesi? Haluan jakaa tämän videon poikani lääkärin kanssa, ja tuntuu luotettavammalta jos tietäisin edes nimesi.
Sonja Häkkinen on nimeni, mutta tämä ei hirveästi varmaan luotettavuutta lisää. 😅 En ole lääkäri, psykologi tms., vaan "pelkkä" kasvatusalan ihminen, jolla nyt sattuu olemaan nepsyjuttuja paljon perheessä, ja halu jakaa kokemuksia /tietoa aiheesta.
Toimin Autismiliiton kokemusasiantuntijana, ja tästä PDA:sta etenkin olen keikoilla puhunut. Halusin jakaa tämän myös niiden näkyville, jotka eivät webinaareihin ehdi/ jotka haluaisivat jakaa webinaarin sisältöjä myös muille, kun ilmeisesti tarvetta tällaiselle nyt olisi. 🙂